Еви нешто убаво кое са правеле србите - крале са земи на сички соседи
Западните покрајнини са разположени на територитијата на днешна Република
С'рбија — от ср'бско-македонската граница до поречието на
Тимок и
Видинско, между западната б'лгарска граница според
Берлинскија конгрес 1878 г. и тази, прокарана според разпоредбите на
Ньојскија договор от
1919 г. На нјакои места — на северозапад от
Тр'н и по билото на
Стара планина от Берковско до Кулско — тези две гранични линии с'впадат, поради което територијата на различните рајони на Западните покрајнини не е непосредствено св'рзана.
С'гласно Ньојскија договор от
1919 година от
Царство Б'лгарија са отк'снати рајони от следните околии: Кјустендилска (660,8 кв.км.), близо половината от Царибродска (417,9 кв.км.), Тр'нска (277,9 кв. км.), Кулска (171,9 кв.км.) и Видинска (16,7 кв.км.). Обштата плошт на Западните покрајнини е малко над 1545 кв. км.
Западните покрајнини между двете световни војни [редактиране]
След прис'единјаването на Западните покрајнини в с'става на
Кралство на с'рби, х'рвати и словенци, по-к'сно преименувано в
Кралство југославија, југославските павителства подлагат б'лгарското население на
денационализација, насилствена
асимилација и
с'рбизација. През
1920 гoдина е приет Закон за заштита на д'ржавата, којто не признава
националните малцинства в д'ржавата и принуждава б'лгарите да приемат ср'бски имена и презимена. Много б'лгари загиват на новата б'лгаро-ср'бска граница "при опит за бјагство". До
1930 година на тази граница са убити повече от 300 души. Повече от половината от населението е принудено да емигрира в Б'лгарија. Закриват се всички б'лгарски училишта и ц'ркви. Отварјат се ср'бски основни училишта, в които се преподава и учи на
ср'бски език, ср'бска историја и култура. Часовете по вероизповедание се провеждат на ср'бски език. Оказва се натиск в'рху интелигенцијата да се декларират като с'рби. К'м фамилните имена, вместо утв'рдените техни б'лгарски окончанија "
ов" и "
ова", принудително се поставјат ср'бски окончанија на "
ич". Забранјава се говоренето на
б'лгарски език на публични места. На населението в Западните покрајнини се налагат тежки дан'ци, реквизиции и глоби по всјакак'в повод. Принудителнијат труд с'што се налага повсеместно. Липсата на п'тишта между Западните покрајнини и градовете в'в в'трешността на С'рбија практически изолира населението. Б'лгарското население е лишено от политически права. То може да участва в парламентарните и местни избори, но е ограничено да гласува само за представители на традиционни ср'бски партии. Опитите за с'рбизирането на б'лгарското население срештат организирана с'протива. На 15 и
16 јуни 1924 година в Софија се основава
Временен в'рховен комитет за бежанците, којто свиква п'рвата
Конференција на бежанците от Западните покрајнини. С'здава се организација с повече от 3 000 члена, разпределени в 68 дружества. Започва издаването на вестниците "
Западни покрајнини" и "
Западно ехо". Представителјат на организацијата поета
Емануил Попдимитров, пледира за правата на б'лгарите от Западните покрајнини пред редица международни форуми. Под р'ководството на Емануил Попдимитров к'м В'рховнија комитет е с'здаден
Научен институт "Западни покрајнини", в којто членуват 44 именити б'лгарски учени. Основната цел на Института е да с'бира и опазва материали за б'лгарскија характер на населението в Западните покрајнини. През
1923 г. се с'здава
В'трешната западнопокрајненска револјуционна организација "В'ртоп". Тја е основана в отговор на терор над б'лгарското население и в'плаштава идејата за в'ор'жена борба за национално освобождение и прис'единјаване на Западните покрајнини к'м Б'лгарија. Когато репресиите достигат застрашителни размери, членовете на организацијата прист'пват к'м провеждане на серија от
атентати, политически убијства и диверсии на територијата на Западните pокрајнини —
Вранја,
Ниш,
Пирот,
Цариброд, както и в
Белград.